Støtte fra seere som deg gjør dette programmet mulig.
Gi til din PBS-stasjon.
Andre verdenskrig ble utkjempet på tusenvis av steder,
for mange til å nevnes.
Dette er historien til fire amerikanske byer
og hvordan innbyggerne opplevde krigen.
Verden inneholder ondskap.
Og om den ikke inneholdt ondskap,
ville vi nok ikke trengt å skape religioner.
Ingen ondskap, ingen Gud, tror jeg.
Nei, og selvfølgelig, ingen ondskap, ingen krig.
Men dette er ikke en menneskelig mulighet som vi trenger å dvele ved.
Det vil alltid være nok av ondskap.
Og det vil alltid være kriger.
Fordi mennesker er aggressive dyr.
Da folkene i Luverne i Minnesota,
Sacramento i California, Waterbury i Connecticut
og Mobile i Alabama gikk på kino i mars, 1945,
både så og hørte de en syk og sliten president Franklin Roosevelt,
så syk og så sliten at for første gang i karrieren sin
nevnte han direkte lammelsen
som hindret ham i å stå uten skinner.
Jeg håper dere vil tilgi meg for en uvanlig positur
ved å sette ned
i løpet av presentasjonen av det jeg ønsker å si.
Men jeg vet at dere vil forstå at det gjør det mye enklere for meg
å slippe å bære 4,5 kg stål rundt beina mine,
og også på grunn av at jeg har akkurat fullført en 2 250 mil lang ferd.
Roosevelts styrke var redusert,
men beskjeden hans var like sterk.
Krigen måtte fremdeles vinnes.
Det er en lang, tøff vei til Tokyo.
Det er lenger å dra til Tokyo enn det er til Berlin,
på alle måter.
Tysklands nederlag betyr ikke slutten på krigen mot Japan.
Tvert om må vi være forberedt
på en lang og kostbar strid i Stillehavet.
Amerikanere hadde kjempet i mer enn tre år nå,
og antallet døde og sårede og savnede
var blitt mer enn fordoblet siden D-dagen.
Endelig virket det som nazistene var i ferd med å kollapse,
men amerikanske menn fortsatte å dø i striden om å utslette dem,
og allierte planleggere fryktet at den endelige kampen mot Japan
ville strekke seg over flere år.
I de kommende ukene
kjempet to menn fra Mobile kun for å overleve.
Eugene Sledge, som hadde taklet grusomhetene under kampen om Peleliu,
ville igjen bli tvunget til å gå inn i det han kalte "avgrunnen".
Maurice Bell, som hadde bevitnet mye av Stillehavskrigen
ombord USS Indianapolis,
ville finne seg slynget inn i historiens sentrum.
Daniel Inouye fra Honolulu ville føre sine menn i et angrep så voldsomt
at etterpå kunne ikke engang han helt begripe det.
Og Glenn Frazier, fra Fort Deposit i Alabama,
som hadde overlevd tre og et halvt år med brutal fangenskap,
ville finne ut at japanerne ikke var hans eneste fiende.
Folkene i Sacramento og Luverne,
Waterbury og Mobile,
og alle andre amerikanske byer,
visste at det ville komme flere dårlige nyheter fra slagmarken,
før de kunne håpe på å vite hvordan det ville bli
å igjen leve i en verden uten krig.
Jeg husker jeg dro til New York med toget.
Og på stasjonen i St. Louis i Missouri
var plattformen full av oppstilte kister.
Med amerikanske flagg. Jeg kunne grått nå.
Det var så langt man kunne se dem på plattformen på togstasjonen.
Og jeg gikk nedover og leste navnet på messingplaten
det var alle navnene.
Og jeg gråt og gråt.
Hvordan kunne jeg la være?
EPISODE SJU
EN VERDEN UTEN KRIG
Stillehavet, som man opplevde det, begynte ved San Diego.
Og man fikk følelsen av det enorme område man var på vei inn i.
At dette ikke ville bli som Europa,
hvor det var land overalt og det hadde navn.
Dette ville bli et navnløst, tomt område.
Nesten alt med små prikker med land innimellom.
I mars 1945 var marinepilot Sam Hynes 20 år gammel.
En tidligere student i Minnesota, som i likhet med tusenvis av unge menn,
hadde måttet bli voksen raskt under krigen,
ved å bestå test etter test på veien til manndom.
Han hadde lært å leve på egenhånd, hadde giftet seg,
mestret den farlige kunsten å fly torpedobombefly
og hadde nå mottatt ordre om å fortsette 960 mil over Stillehavet
for å stå overfor en siste prøvelse, kamp.
Hynes gikk i land ved Ulithi, den vidstrakte koralløya
den amerikanske marinen hadde omgjort til fremad samlingspunkt
for angrepet som var i ferd med å begynne på den japanske øya Okinawa.
Det var storartet.
Det var digert.
Ankringsplassen var flere km,
og den var dekket med skip i alle størrelser,
hangarskip, krigsskip, destroyere, kryssere.
Jeg hadde aldri sett så mange skip før.
Det var som å se all kraften i ditt hjørne.
Og det var ikke noe kraft i det andre hjørnet.
Okinawa, 96 km land,
og hjem til nesten en halv million sivile,
var porten til Japan.
De allierte visste de måtte ta den
før de kunne komme seg til de større øyene,
og samlet den største invasjonsstyrken siden D-dagen,
nesten 1 500 skip
og mer enn en halv million menn.
Dag etter dag, i mars 1945,
skjøt amerikanske og britiske krigsskip granater og raketter på Okinawa.
Det var lite bevis på øyas forsvarere.
Allierte planleggere var ikke sikre på akkurat hvor de hadde gravd seg inn.
Men de visste at de var et sted på øya.
Mer enn 100 000 av dem, godt forskanset
og forberedt for å dø for keiseren.
De japanske kamikazepilotene i lufta
var også villige til å dø for ham.
Det var nesten 100 japanske flystriper innen flyavstand fra Okinawa,
og pilotene på rundt 5 000 krigsfly
var forberedt på å ofre sine egne liv
for å kunne ta så mange amerikanske sjømenn som mulig.
De var trent til å fly flyene sine én vei og ingen retur.
Og når de dro ut etter et skip eller noe,
holdt de begravelse før de faktisk dro.
Og de visste at de aldri ville komme tilbake.
De var under den oppfatning at om de ga livet sitt på den måten
for landet sitt,
fikk de automatisk en spesiell plass i himmelen.
Det var ikke sant.
Sjømann førsteklasse Maurice Bell, fra Mobile i Alabama,
tjente som skytter
ombord den tunge krysseren USS Indianapolis, utenfor Okinawa.
Den 31. mars hadde kamikazepiloter blinket henne ut for ødeleggelse.
Jeg så opp til høyre,
og det var én liten sky der oppe, og i det jeg så opp,
så jeg et fly som kom ut av skyen
og det var et japansk kamikazefly.
I det øyeblikket jeg så ham der oppe
må han ha fått øye på skipet vårt, fordi han vrengte inn i et stup
øyeblikkelig, og var på vei rett ned.
Det så ut som at han kom rett ned
til det punktet der jeg satt.
En mann der bak begynte å skyte på det med en 20-millimeter,
og man kunne se at kulene traff.
Flyet spratt faktisk av skipet,
men motoren og bomben gikk gjennom dekket.
Gikk gjennom messehall nummer tre
og rett ned der det var tre, fire eller fem menn
som satt og spiste.
Den drepte dem alle.
Bomben gikk gjennom hele skipet
inn i vannet og eksploderte tilbake opp gjennom.
De sa hullet hele veien gjennom
var stort nok til å kjøre en diger trailer gjennom.
Ni sjømenn døde.
Tjueni ble såret.
Indianapolis ble sendt til Ulithi for å få reparert hullet
og til slutt sendt tvert over hele Stillehavet
til Mare Island, nær San Francisco, for videre reparasjoner.
I mens fortsatte bombingen av Okinawa.
Invasjonen skulle begynne den 1. april.
Det var natt til første påskedag, den første dagen i april.
Marinen
Og Tokyo Rose, som var talsperson for japanerne,
var på radioen.
Japanske spesialangrepsfly tok av sent torsdag kveld...
De hadde vært gjennom Normandie,
og de visste ikke at vi kom,
og her vi på vei inn mot Okinawa,
og Tokyo Rose forteller oss:
"Greit, soldater, vi vet dere kommer,
og vi skal gi dere en påskefest når dere går i land,
og vi er der og venter på dere."
Det fikk det virkelig til å gå kaldt nedover ryggraden.
Fenrik i marinen Joseph Vaghi fra Connecticut,
som hadde blitt såret på Omaha,
var blant de 60 000 soldatene og marineinfanteristene
som beveget som mot øya den morgenen.
Han hadde tilbydd seg å returnere til kamp.
Da vi endelig begynte å lesse av, var det rolig.
Ettersom landgangsfartøyene gikk inn, vandret vi bare i land.
Jeg kunne ikke tro det.
Japanerne lot stort sett være å skyte.
Fire divisjoner, 75 000 menn, gikk i land den dagen.
Veteranene kunne ikke tro flaksen sin.
Menig i marinen Eugene Sledge fra Mobile og hans lag
gikk også i land,
og så lettet at de begynte å synge den populære hiten "Little Brown Jug"
mens de lesset av utstyret og begynte å gå innover i land.
De hadde blitt advart
om at de ville trolig miste åtte av ti menn
før de kunne komme seg av stranden.
De mistet ingen.
De var positivt overrasket over terrenget også.
"Det var beitemark og vakkert inndelt", husket Sledge,
"som et postkort av et orientalsk landskap."
"Det var kjølig vær,
og det var en vidunderlig lukt av furu,
som minnet meg om hjemme.
Det var virkelig en vakker øy.
Man kunne virkelig ikke tro
at det ville bli en kamp der."
Amerikansk infanteri og tankser
kjørte på tvers av landet, delte den inn i to.
Så, da Sledge og marinesoldatene beveget seg nordover
for å klarere den sentrale og den nordlige delen av øya,
svingte hæren sørover, mot det japanske hovedforsvaret...
...der de begynte å møte sterkt økende motstand.
Løp!
Utenfor kysten fortsatte marinen å ha hendene fulle.
Himmelen full av flak idet japsene angrep krigsskipene
som hjalp til i invasjonen av Okinawa.
Scener med stupende fly
og fiendebomber som lander farlig nært.
En lavtflyvende fiende suser mot et krigsskipsmål.
Vil våpnene klare å ta det før det når sitt mål?
Ja, det treffer, tar fyr, og krasjer!
Den 6. april
prøvde Japan en ny taktikk mot de allierte skipene.
Ikke enkle kamikazer nå, men hundrevis av dem på samme tid,
der de slapp seg ut av himmelen for å angripe flåten.
Japanerne kalte disse dødelige flyturene
"flytende krysantemum".
På slutten av dagen
hadde de påført alvorlig skader på 17 amerikanske fartøyer
og drept 367 sjømenn.
Vi mistet flere skip,
vi mistet flere sjømenn, vi mistet flere menn,
og det var forferdelig.
Det var virkelig én av de verste delene av stillehavskampene.
Idet kampen om Okinawa på land intensiverte,
returnerte flytende krysantemum igjen og igjen,
og det gikk hardt utover både menn og skip.
Hvis det ble invasjon av Japan, visste vi at vi var døde.
De ga ordre senere
om at det minuttet amerikanske eller allierte styrker gikk i land...
Krigsfange
...skulle de skyte krigsfangene. Så vi hadde i bunn og grunn akseptert skjebnen.
Glenn Frazier var én av 168 000 allierte krigsfanger
som fremdeles var i Japans hender.
Han hadde vært fange siden kapitulasjonen på Bataan
våren i 1942.
Han var nå i sin fjerde krigsfangeleir i Japan, i Tsuruga,
sørvest for Tokyo ved Japanhavet.
En dag tillot fangevokterne 50 fanger
å vaske de skitne klærne sine i sjøen.
De satt og ventet på at klærne skulle tørke
da hangarskipbaserte amerikanske bombefly kom brølende for å angripe havna.
Vi løp ut av varehuset, eller til enden av brygga,
og vi var over jernbaneskinnene
og vinket, og visste da
at hangarskipflyene var nær.
Og vi visste at slutten begynte å nærme seg.
Men det hjalp ikke på våre følelser om det som var i ferd med å skje.
Våre liv ville bli ofret.
Vi avbryter programmet for å gi en spesiell nyhetsoppdatering
fra CBS World News.
Et nyhetsbyrå har akkurat kunngjort at president Roosevelt er død.
Presidenten døde av en hjerneblødning.
Alt vi vet så langt er at presidenten døde
i Warm Springs i Georgia.
Vi kan alle fortelle hvor vi var da vi hørte at Roosevelt var død.
President Roosevelt var virkelig...
den bindende kraften for USA.
Da han kom på og ga sine kveldssamtaler...
...samlet vi oss alle rundt radioen,
og alle så på ham for lederskap.
Han hadde ført oss ut av depresjonen,
så vi følte at...
...han virkelig kunne føre oss gjennom en krig.
ROOSEVELT DØD!
Og da nyheten om hans død kom i april,
var det et grusomt slag for hele landet.
Det var katastrofalt...
...fordi han var eneste presidenten de første 12-13 årene av livene våre.
Tingen var det at foreldrene mine var republikanere...
...og hatet Roosevelt, men jeg likte ham. De fleste barna gjorde det.
Fordi han var USAs ansikt
som sa: "Hei, alt vil bli bra."
Jeg stod på utsiden av en Quonset-hytte som så ut over det lille stredet
mellom Saipan og Tinian, den neste øya,
og... jeg kjente en stor følelse av tap.
Mer enn det, jeg tenker: "Hvordan skal vi fortsette å kjempe krigen
når vår øverstkommanderende er død?"
ROOSEVELT DØD!
Alle sammen var triste på grunn av det.
Mindre over at han forlot oss...
...enn ironien over det.
Hvis han hadde dødd et par måneder senere...
...ville han sett suksessen av det han hadde gjort.
Mennene i 100. 442. kamplag,
den japansk-amerikanske enheten som allerede hadde skilt seg ut
i kampene for Italia og Frankrike,
var tilbake i fjellene i Nord-Italia
da de fikk høre om Roosevelts død.
Han hadde signert ordren som sendte til interneringsleirer
familiene som mange av dem kom fra,
men hadde også gitt dem muligheten
til å bevise sin lojalitet på slagmarken.
Det var den FDR de valgte å huske.
Jeg husker den dagen,
fordi da vi fikk høre nyheten,
tok plutselig menn i min tropp
ut bajonettene og satte dem på.
Og jeg sa: "Hva er det som foregår her?"
Han sa: "Vel, jeg tror vi må gjøre dette for gamlingen."
De bare reiste seg og begynte å angripe.
Radiosamtaler kom inn fra kompaniet kommandør:
"Hva i helvete er det dere gjør?" den typen.
"Dere skal ikke angripe." Jeg sier: "Kaptein, du kan ikke stoppe dem."
Og så alle sammen går fremover for gamlingen,
en mann de aldri har møtt.
Mange amerikanere, både i utlandet og hjemme,
kunne ikke engang huske navnet på mannen som nå var deres øverstkommanderende...
...Harry Truman.
Alle ombord!
Jeg slet virkelig med å innstille meg på at jeg skulle hjem.
Landet i Washington DC,
ble loset gjennom noen papirer der...
...tok et tog fra Union Station som tok meg nedover til Louisiana,
hvor Jackie var.
Jagerflypilot Quentin Aanenson fra Luverne i Minnesota,
var hjemme på perm i april.
Han hadde vært i mer eller mindre konstante kamper i Europa
siden D-dagen, ti grufulle måneder
der han hadde drept menn og sette venner bli drept
og kommet veldig nært å kollapse av fortvilelse.
Han forventet en snarlig ordre om å returnere til kamp igjen,
i Stillehavet denne gang,
og han ønsket desperat å se Jackie Greer,
Louisiana-jenta han hadde forelsket seg i
før han dro til utlandet.
Brevene hennes hadde vært Aanensons anker til fornuften.
Jeg ba for ham om at han måtte komme tilbake,
og jeg følte at bønnene mine ville bli hørt.
Jeg gikk nedover gata og jeg så brudekjolen i et vindu.
Så jeg gikk rett inn og kjøpte den kjolen
og jeg sendte den til mor og jeg sa: "Ha denne klar til meg.
Jeg vil trenge den."
Nå skulle de to møtes igjen.
Og jeg måtte bli vant til å være borte fra krigen.
Stillheten var vanskelig å bli vant til.
Men det var et spennende og utrolig øyeblikk.
Jeg var i live, og dette var Jackie.
Den første kvelden satt vi i stua
og han fridde formelt til meg.
Og av en eller annen grunn, ble jeg sjenert.
Og jeg klarte ikke å få meg til å si: "Ja."
Jeg vet ikke hvorfor for jeg hadde sagt ja
i 11 måneder allerede.
Og da jeg nølte og, ikke klarte å si ja,
sa han: "Vel, bare bestem deg."
Det morsomme var at døren rett ved stolen min var stengt,
og på den andre siden av den døren var sengen min
med den nydelige brudekjolen spredt utover det hele.
Jeg ville måtte dra tilbake i krigen.
Jeg orket ikke tenke tanken på at hun kunne ende opp som
enke i løpet av et par måneder.
Men jo mer vi snakket om det,
jo mer bestemte vi: "La oss gifte oss nå."
Så vi giftet oss den 17. april,
to og en halv uke etter jeg kom hjem,
i førstemetodistkirken i Baton Rouge.
Da jeg så henne komme ned midtgangen
var spenningen helt utrolig.
RUSSISKE ARMEER SPRENGER HITLERS ØSTFRONT
I deres overveldende fremskritt hadde russiske armeer
innslag av artillerimengder.
Krigføringstypen som russerne utfører på veien til Berlin.
Innen midten av april 1945
var russiske tropper bare 48 km fra Berlin,
og fastsatt på hevn
for grusomhetene nazistene hadde påført hjemlandet deres.
General Dwight Eisenhower erklærte
at styrkene under hans kommando
skulle ikke kjøre direkte mot den tyske hovedstaden.
Den dødelige oppgaven med å erobre byen ville gå til den røde armeen.
Hitler kalte på sitt folk til å gjøre motstand til siste slutt.
"Hver landsby og hver by skal forsvares og holdes
av hver mulige mann", sa han.
For amerikanerne i Europa, freste kampene og drepingen videre.
Og det er en grusom ting,
å vite at krigen kommer til å ende,
og du må fortsatt presse mennene dine videre fremover.
Kamplaget 100. 442.
var fremdeles i fjellene i Nord-Italia
og hamret i vei på de siste tyske posisjonene der.
Vi hadde et mål, et høyt fjell.
Idet jeg gikk opp,
kjente jeg plutselig noen som slo meg i siden.
Det var det jeg trodde.
Jeg falt ned og kom meg opp og fortsatte å bevege meg.
Jeg fikk en kule rett gjennom magen.
Den kom ut bare en halv cm fra ryggraden.
Tre maskingeværreir skjøt nedover på Inouye
mens han fortsatte å føre sine menn opp skråningen.
Han slynget en granat for å slå ut den første,
og så drepte han mannskapet med maskinpistol.
Han stilnet det neste våpenet med to nye granater.
Idet han dro ut pinnen på enda en
og var klar til å kaste den i det tredje maskingeværreiret,
kappet tyske granatsplinter nesten av Inouyes høyre arm.
På en eller annen måte, med venstre hånd, rev han bort de døde fingrene sine
fra granaten og kastet den,
så fortsatte han oppover åsen igjen.
Ifølge mennene
og ifølge kompanikommandøren min, sier han:
"I et øyeblikk gikk du berserk.
Du plukket opp våpenet ditt."
Jeg hadde Thompson maskinpistol
og med den i venstre hånd begynte jeg å nærme med
det siste maskingeværreiret, og bare skjøt
og med blodet som sprutet ut.
Jeg tror det var et grusomt syn.
Til slutt ble jeg ble truffet benet,
og jeg rullet nedover åsen og det var slutten.
Tyske krigsfanger ble presset i tjeneste
til å bære Inouye nedover åsen.
Han fikk morfin på sykestua...
...så mye morfin at da kirurger kom til feltsykehuset
for å amputer den ødelagte armen hans,
måtte han takle det uten bedøvelse.
Smerten var så intens, husker han,
"at å dø virket ikke som en dum idé."
Jeg endte opp med å få 17 blodoverføringer.
Før de ga deg blodet, viste de deg flasken,
og på den flasken var en merkelapp
som hadde navnet, graden, serienummeret og enheten.
Og så, her er noen med et stilig navn,
Thomas Jefferson Lee, et serienummer, 92. divisjon.
Nå, 92. divisjon
var en enhet som vi ble koblet til i det siste slaget,
og de bestod kun av afroamerikanere.
Og alle flaskene jeg så var fra 92. divisjon.
Så jeg må ha fått 17 flasker med godt afroamerikansk blod.
Og så her er jeg.
For hans heltemot i strid
mottok Daniel Inouye tapperhetsmedaljen.
Den ble gitt til ham 55 år senere,
under hans sjette periode som senator fra Hawaii.
RUSSISK JAG MOT BERLIN
I mens skjedde ting så raskt i Europa
at det var vanskelig for folk hjemme å følge med.
På siste strekning på ferden mot Berlin
fikk russiske tropper tyskerne til å vakle.
ØST MØTER VEST
Den 25. april møtes amerikanske og russiske styrker
i Torgau ved Elbe-elven.
Tyskland hadde blitt delt i to.
Den nesten dagen begynte russiske tropper å angripe selve Berlin.
Morgenen den 30. april
kjempet russiske tropper seg inn i Riksdagen,
symbolet på tysk makt.
Mindre enn én km unna, under ruinene,
krøket Adolf Hitler og hans nærmeste medhjelpere seg sammen i bunkeren sin.
Den ettermiddagen utnevnte Hitler admiral Karl Donitz
som sin etterfølger, så skjøt han seg selv i munnen.
Kun hans mest fanatiske følgere fortsatte å kjempe.
Eisenhower, på morgenen D-dagen, distribuerte til troppene
en generell ordre, omtrent som et rundskriv og alle leste det
og han sa: "Vi er i ferd med å begi oss ut på et stort korstog",
som vi hadde forberedt oss til i mange måneder, og sånn.
Ingen av oss trodde
det var i nærheten av et korstog, fordi vi spilte terninger
og vi tenkte på jenter hele tiden
og drakk oss så fulle som mulig.
Det var ikke et korstog.
Det var ingen religiøs dimensjon i det hele.
Da de endelig kom over Frankrike og inn i Tyskland
og så de tyske dødsleirene...
...innså de at de hadde...
...vært del av noe som lignet et korstog,
selv om ingen av kalte det for det.
Og det hele begynte å gi mening for oss.
Jeg er ikke sikker på om det ble bedre. Det kan ha gjort det verre.
Å se at det faktisk ble gjort
som forsvar av en edel tanke.
Da den røde armeen hadde beveget seg gjennom Øst-Europa
den foregående sommeren,
hadde de avdekket i Majdaneck i Polen,
de første bevisene på nazistenes industrialiserte barbari.
Asken til tusenvis av mennesker ble funnet i et krematorium.
Amerikansk og britisk presse tonet det hele ned,
siden de antok at russerne overdrev.
Ikke engang nazistene kunne være så morderiske.
Innen slutten av april 1945,
ble mer enn hundre leirer og underleirer frigjort.
Auschwitz, Treblinka, Ravensbruck,
Ohrdruf, Buchenwald,
Bergen-Belsen, Nordhausen, Dachau.
Den 5. mai, kom patruljer fra den amerikanske 11. panseravdelingen
over Mauthausen i Østerrike.
Der fant de mer enn 110 000
desperate såkalte "fiender av Riket",
menn, kvinner og barn
innesperret bak piggtråd.
Mange var for svake til å stå.
Menig Burnett Miller fra Sacramento var der og så alt.
Og de hadde satt ut noen skilt:
"Velkommen amerikanere, dere har reddet oss", og sånne ting.
Og vi omringet leiren og så, det var en mengde av folk
som var i ganske god tilstand og tryglet om mat,
og vi ga dem den maten vi hadde,
konsentrert mat,
og i noen tilfeller overveldet det systemene deres
og faktisk tok livet av dem.
Vi var sikkert ansvarlige for dødsfallene til flere hundre personer
bare ved å gi dem konsentrert mat.
Vi gikk ned i kjelleren og der var digre ovner,
og det så ut som ved som var stablet rundt
og det var dødsstive lik som de...
...hadde forberedt for å brenne i disse store ovnene.
Og karene som gikk inn i de andre brakkene
kom ut igjen helt sjokkert, noen av dem veldig syke.
Sykehuset der, fullt av døende mennesker
og folk som ikke klarte å komme ut av køya og folk i grusom forfatning.
Og senere var det en diger grøft, og den var fylt med kropper.
Noen var døende, noen prøvde å stjele mat
og vaktene var bare forsvunnet over det hele,
vi så faktisk én vakt som gikk inn i et hus
og vi løp etter ham inn, og han var offiser.
Og fangene som var der bare rev ham i stykker,
bare drepte ham på stedet.
Vi bodde i Mauthausen,
som var en idyllisk liten østerriksk by ved elven,
men du kunne lukte leiren i byen.
Og alle landsbyboerne sa selvfølgelig at de ikke visste noen ting
om leiren, og den lokale presten sa
han ikke visste noe om leiren,
og jeg visste det var en løgn, fordi man kunne lukte leiren.
Man kunne bare lukte død.
Så det var en grusom opplevelse.
Og da... Hvertfall begynte jeg å tenkte:
"Vel, denne innsatsen har vært verdt det.
Det var en god grunn for å gjøre dette."
Dette var umenneskelige ting som ble gjort mot mennesker.
Andre amerikanere bevitnet lignende grusomheter i andre leirer.
Ray Leopold, en feltlege fra Waterbury og en jøde,
var med 28. infanteridivisjon.
Vi var...
...nær Hadamer...
...konsentrasjonsleir.
Samtidig la vi merke til at det oppe på åsen
lå en bygning
som borgermesteren beskrev som et mentalsykehus.
Vi dro opp dit og fant ut at, ja,
de hadde et mentalsykehus der,
i alle fall opprinnelig, men det var et sted
der det ble gjort medisinske eksperimenter på mennesker.
Jeg kan ikke fortelle hva jeg så der.
Det gikk veldig innpå meg,
og jeg tror at mennene som var med meg der
ble like berørt.
Jeg følte at det var synd
at jeg hadde forbud mot å drepe av Genève-konvensjonen.
Jeg følte at det var
den mest forferdelige menneskelige erfaring
som noen gang er blitt påført på jordens overflate.
Jeg så én av de grusomme stedene der de var...
Der de hadde folk som var døende og døde,
og kropper som var stablet som ved.
Det var den lille landsbyen Ludwiglust.
Og vi tvang de tyske folkene i det samfunnet
til å hente likene, og holdt en begravelse i parken
foran slottet, slik at de aldri skulle glemme det igjen.
Og vi ga dem en kristen og en jødisk begravelse.
Men folket gjorde det.
Vi tvang de tyske folkene til å gjøre det.
De i dette landet som sier det ikke skjedde...
Det skjedde.
Jeg så det, jeg vet.
Det skjedde.
I 1933 var det ni millioner jøder i Europa.
I 1945 var to av tre av dem døde.
Tusenvis av jødiske samfunn var utslettet fra jorden.
Hitlers regime slaktet også nesten to millioner ikke-jødiske polakker.
De drepte mer enn fire millioner russiske krigsfanger,
i tillegg til hundretusener av handikappede mennesker
og politiske motstandere, homofile og sigøynere,
Jehovas vitner og slavearbeidere
fra alle landene de hadde erobret.
Hvor ille det var, hvor vidstrakt det var...
Vi visste aldri egentlig hvor fullt ut omfattende
disse grusomhetene som Hitler hadde påført Europa,
og spesielt for jøder, hvordan det var.
Men her begynte vi å se.
Vi hadde ingen anelse
at det ville bli seks millioner døde jøder som resultat.
Jeg tror grusomheten fremdeles er med meg.
Jeg tror ikke det finnes noen unnskyldning
som noen gang kan bøte for det jeg så.
Den 8. mai, tre dager
etter at Burnett Millers enhet kom til Mauthausen,
overga endelig Tyskland seg.
Krigen i Europa var slutt.
Riket som Hitler hadde lovet skulle vare i tusen år
varte i mindre enn et dusin.
General Eisenhower informerer meg om
at frihetens flagg vaier over hele Europa.
Dette er en høytidelig, men strålende time.
Jeg skulle ønske at Franklin D. Roosevelt hadde levd til å oppleve denne dagen.
TYSKLAND OVERGIR SEG
TYSKLAND GIR SEG
NAZISTENE GIR SEG
Tyskland Overgir seg Ubetinget til de Allierte
"Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
I motsetning til de i New York, som ropte, skrek
og rev opp tonnevis med aviser for å kaste på gatene,
ble nyhetene her mottatt med rolig aktelse og ærbødig beherskelse.
Ett etter ett blomstret flaggene ute på Main Street,
og i butikk etter butikk gikk de ansatte rolig ut
og virksomhetene ble stengt for dagen.
Men det var ingen roping, ingen festelige oppvisninger.
De aller fleste dro hjem.
Det var en stille jubel over den store seieren som var blitt oppnådd,
men gleden ble dempet av den tankevekkende viten om
at det var enda en stor krig som måtte vinnes."
Det utgjorde ikke store forskjellen på Okinawa.
Japanerne kom ikke til å kjempe noe mindre
bare fordi Hitler var ute av spill.
Jeg antar at det var en slags tilfredshet
med at vi hadde slått dem
og nå kunne fullt ut konsentrere oss om disse,
men bortsett fra det, tror jeg ikke det var mye begeistring.
"Nazi-Tyskland kunne like gjerne vært på månen.
På Okinawa var det ingen som brydde seg stort.
Vi aksepterte bare fakta
at japanerne ville kjempe til siste slutt, slik de hadde gjort andre steder,
og at Japan måtte invaderes
med de samme grufulle utsiktene."
Eugene Sledge.
Kampen om Okinawa gikk ikke så bra.
Marinesoldatene hadde ryddet de nordlige og sentrale delene av øya
innen midten av april.
Men i sør hadde ikke hæren klart
å sprenge japanerne fra deres viktigste forsvarsposisjoner,
en rekke med kalksteinrygger rundt byen Shuri som var omgitt av en mur.
Marinen, som daglig fikk hard medfart av kamikazer og andre japanske krigsfly,
krevde at hæren
fant seg et område bak de japanske linjene
slik at de kunne bli angrepet fra to sider samtidig.
Kommandøren for hæren nektet.
Og 1. mai
ble 1. marinedivisjon, Eugene Sledges lag,
sendt sør
for å forsterke midten av en amerikanske linjen.
"En rekke av menn kom mot oss på andre siden av veien
fra 106. regiment, 27. infanteridivisjon,
som vi skulle avløse.
Deres tragiske uttrykk avslørte hvor de hadde vært.
De var dødsslitne, skitne og uhyggelige,
innsunkne øynene og sammenbitte uttrykk.
Idet de strøk forbi oss, fikk jeg øyekontakt med en lang, hengslete fyr
og han sa i en trøtt stemme: 'Det er helvete der oppe, marinesoldat.'
Jeg sa litt utålmodig:
'Ja, jeg vet det. Jeg var på Peleliu.'
Han så blankt på meg og gikk videre."
Japanske granater hvinte ned mens soldatene strevde med å finne dekke.
Venner døde, gamle venner som hadde kjempet langs Sledge på Peleliu.
"Erstatningsløytnanter ble drept eller såret
så jevnlig', husket han,
"at vi sjelden så dem på beina mer enn én eller to ganger,
og rakk aldri å lære navnet deres."
Ned.
Marinesoldatene sneglet seg mot Shuri,
mens de sprengte og brant fienden ut av gjemmestedene sine,
én åsrygg, én landsby, én sprekk om gangen.
"Det ble vanskeligere å fortsette
hver gang vi pakket utstyret for å gå fremover.
Den økende frykten for å gå tilbake i aksjon plaget meg.
Det ble tema for den mest torturerende og vedvarende
av alle grufulle krigsmareritt
som har plaget meg i mange år.
Drømmen er alltid den samme, å gå tilbake opp til linjene
i den blodige mai-måneden på Okinawa."
Grusomme ting skjedde på Okinawa.
Men en mann i et fly over kampen
ser ikke de grusomme tingene.
Deg jeg så var drivende røyk, eksplosjoner.
Du ser ødeleggelser.
Du kan forestille deg ødeleggelsen, men du kan ikke se det.
Du kan ikke se de døde sivile, som døde i tusenvis.
Du ser ikke de døde japanerne.
Du ser ikke engang dine egne døde.
Jeg slapp noen bomber på bygninger som eksploderte.
Hvis det var noen i dem,
antar jeg at jeg drepte noen.
Jeg vet ikke. Jeg vil gjerne tenke at jeg ikke gjorde det...
...men det var det jeg ble betalt for, å drepe folk.
Eugene Sledge og hans kolleger satt fast,
bare 18 meter fra fiendens linjer på grunn av skyting fra tre sider,
i skråningen av Sugar Loaf-åsen, selve nøkkelen til Shuri-forsvaret.
Artillerigranater avdekket japanske lik som var halvveis gravd ned
og rev døde marinesoldater i biter.
Regnet hamret ned, mer enn 30 cm i løpet av én uke,
og vasket larver og avføring ned i soldatenes skyttergraver.
Stanken var overveldende.
Det var ingen pause fra noe av det, dag etter dag.
"Hvis en soldat gled og skled nedover den gjørmete åsryggen,
var han tilbøyelig til å kaste opp på bunnen.
Jeg så mer enn en mann som reiste seg skrekkslagen
idet feite larver veltet ut av de gjørmete dongerilommene,
bandolæret, gamasjene og lignende.
Vi snakket ikke om de tingene.
De var for skrekkelige og motbydelige selv for hardbarka veteraner.
Jeg mente vi hadde blitt slynget inn i helvetes egen kloakkum."
Nesten 3 000 amerikanere døde for å ta Sugar Loaf-åsen,
mer per kvadratmeter noe annet sted i krigen.
Sent i mai begynte japanerne en forsiktig og gradvis tilbaketrekning
fra Shuri-linjen,
tilbake omtrent 16 km til deres siste festningsverk,
en annen rekke med åsrygger på øyas sørlige ende.
De tok enda tre uker før øyas siste forsvarere
ble drept og kommandørene deres begikk selvmord.
Så langt var 92 000 japanske soldater
og så mange som 100 000 sivile på Okinawa døde.
Av de 235 medlemmene fra Eugene Sledges K-kompani
som gikk i land på Okinawa, var kun 26 uskadet.
Av de 254 mennene som ble brakt inn for å erstatte de som hadde falt,
var det bare 24 igjen.
Til slutt
var mer enn 12 000 amerikanere døde,
og 60 000 var såret,
de verste tapene i Stillehavskrigen.
Blant de døde var menig 1. klasse J. J. McCarthy fra Waterbury,
sersjant Jeff Fleming fra Sacramento,
menig 1. klasse Lowell Reu fra Luverne
og menig Ernest Roy fra Mobile.
Idet de allierte forberedte seg for å fortsette mot selve Japan,
virket enda mer grusomme tap uunngåelig.
Vi ble fortalt
at i invasjonen av Japan,
ville vi være den første landbaserte en-motors bombeskvadronen.
Å gå inn, å være med på invasjonen av det japanske hjemlandet.
Det vil være heltemodig.
Alle kjente på det.
Men samtidig hadde vår følelse av fremmedhet
til den japanske opposisjonen blitt sterkere.
Og jeg kunne se for meg hver bonde med sin...
...høygaffel
komme mot meg,
hver søte jente med en håndgranat
festet til baken eller noe...
At alle kunne være en fiende.
De allierte planla å begynne med øya Kyushu
den 1. november, 1945.
Mer enn 500 000 japanske soldater var allerede klare til å kjempe mot dem,
og enda seks millioner var bevæpnede
eller klare til å bli innkalt.
Kvinner og skolebarn ble drillet med spisse bambusspyd.
Amerikanerne forventet ikke
å kunne bevege seg mot den større øya Honshu
før i april 1946.
Tidligere president Herbert Hoover
ledet et utvalg som antydet at en halv million amerikanere ville dø
før øyene ville være tatt...
...sammen med kanskje enda sju millioner japanere.
Militærplanleggere kom frem til andre estimater,
men alle visste
at prisen i menneskeliv sannsynligvis ville bli astronomisk.
Slutten på Stillehavskrigen
virket fremdeles langt unna.
TIL STRANDEN TIL TOKYO - 500 MIL
Soldater som tidligere hadde pratet om å komme seg "Levende hjem i '45",
begynte å lage nye slagord: "Tilbake hjem i '46",
"Tilbake til himmelen i '47", til og med "Golden Gate i '48".
Russlands statsminister, gjenværende medlem
av de tre opprinnelige Roosevelt-Churchill-Stalin store.
Nå president Truman ønsker statsminister Attlee velkommen.
Og konferansen til de tre store i Potsdam
setter politikken til de allierte stormaktene.
I midten av juli møttes de allierte i Tyskland, i Potsdam,
og fastsatte vilkårene for å bli enige om å avslutte krigen.
Japans ledere måtte forlate hver eneste cm av deres rike,
møte i retten for krigsforbrytelser,
akseptere å bli avvæpnet, og godta amerikansk okkupasjon
til en ny, demokratisk valgt regjering kunne bli etablert.
"Hvis de ikke godtar alt dette", advarte erklæringen,
"kunne de forvente fullstendig ødeleggelse av det japanske hjemlandet."
Japan valgte å avstå fra å svare på de alliertes ultimatum,
og prøvde i stedet å overtale Russland,
som aldri hadde erklært krig mot Japan,
å mekle mer gunstige betingelser for overgivelse.
For de fleste japanske lederne,
til tross for lidelsene det japanske folket måtte tåle,
til tross for de enda større lidelsene som ganske sikkert ville komme,
virket fremdeles betingelsesløs kapitulasjon utenkelig.
Den 15. juli 1945, mottok USS Indianapolis,
alle reparasjoner nå fullførte og klar for krigen igjen,
ordre om å hente spesiell last ved Hunters Point i California.
Vi hadde selvfølgelig ingen anelse om hva lasten var.
Det var alle slags rykter som gikk rundt på skipet, om hva vi skulle levere.
Det var ett rykte som er veldig framstående i mitt hode,
og dette ryktet fløy over hele skipet,
var at vi skulle levere
parfymert toalettpapir til general MacArthur.
Og de valgte bestemte menn på skipet for å losse og lesse dette,
og de valgte meg.
Så jeg hjalp å lesse det.
Den 26. juli
leverte Indianapolis den mystiske lasten
til B-29-basen på Tinian.
Så satte hun kursen for Filippinene.
Fire dager senere, midt på natten,
inntraff det en katastrofe.
Et par minutter over midnatt, var det en stor eksplosjon på skipet.
Den slo meg rett ut av køya. Jeg ante ikke hva som hadde skjedd,
og det første som slo meg
var at en maskinkjele hadde sprengt.
En japansk ubåt hadde sendt to torpedoer
hvinende inn i skroget til Indianapolis.
De kappet den nesten i to.
Ombord var det 1 196 menn.
I løpet av de første minuttene
var oppi 300 av dem sprengt eller brent til døde.
Kapteinen beordret resten, nesten 900 mann, om å forlate skipet.
Jeg antok at jeg var omtrent 7-9 meter over vannet da jeg hoppet.
Jeg plasserte foten min mot siden av skipet og dyttet i fra
og begynte å svømme, fordi jeg var blitt fortalt
at det beste å gjøre er å komme seg vekk fra et skip
siden når det går under, skaper det et enormt dragsug.
Så jeg dyttet med foten min og begynte å svømme,
da jeg gjorde det, skjøt skipet bort fra meg
idet det gikk under.
Innen 12 minutter sank Indianapolis ut av syne.
Mennene var alene nå, spredt over kilometer av mørkt, tomt hav.
Mange menn var alvorlig skadet.
Noen hadde brukne lemmer.
Habile overlevere gjorde det de kunne i mørket
for å danne flåter for dem,
ved å knytte sammen redningsflåter som flytende senger.
Morgenen førte med seg verre frykt.
Da dagslyset kom, så du deg rundt,
og alt du kunne se var bare gruppen jeg var i.
Det var sannsynlig over hundre menn i gruppen til å begynne med.
Kort tid etter dagslyset dukket opp, ropte noen...
...ropte skikkelig høyt: "Hai!"
Og sannelig var det haier som svømte rundt oss.
Og de haiene svømte rundt oss,
og så, helt plutselig, stupte de inn mot oss
og begynte å angripe menn.
Og...
...du så dem angripe noen bare litt... kun få meter fra deg,
og de grep tak i dem selvfølgelig
og de forsvant ned, og du så aldri den mannen igjen.
Alt du så da
var vannet som ble rødt rundt dem.
De angrep oss hver dag,
flere ganger om dagen.
Noen av haiene svømte en meter i fra meg,
men ingen av dem rørte meg.
Ingen kom for å redde dem.
Nødsignal fra det synkende skipet var blitt avvist som japansk lureri.
Jeg var i vannet i fire dager og fem netter,
litt over hundre timer til sammen,
uten noe å spise eller ferskt vann å drikke.
Noen av karene mistet helt fullstendig hodet.
Visste ikke engang hvor de var.
De kunne kjenne det kalde vannet på føttene,
og de dykket ned dit og drakk det, de trodde de var tilbake på skipet.
Og de kom opp igjen og beskrev: "Bli med nedenunder".
De trodde de var på skipet.
"Kom ned til offisersområdet,
det er en vannfontene der med isvann hele tiden."
Da marinen endelig fant dem den 2. august,
var det bare 321 menn som var i live.
Rundt 880 av mannskapet døde.
Noen av tingene jeg faktisk opplevde der ut,
det virker av og til mer som en drøm.
Jeg lurer på hvordan jeg kom meg gjennom.
Jeg sier til alle nå at jeg var for sur for haiene.
Den 5. august,
tre dager etter at de overlevende fra Indianapolis ble reddet,
ble det uidentifiserte objektet de hadde levert til Tinian
plassert ombord på et B-29,
oppkalt etter moren til piloten,
Enola Gay.
Det var en atombombe.
Den var opprinnelig ment å bruke mot tyskerne,
som desperat hadde arbeidet med å lage sin egen bombe,
men den var ikke blitt klar for levering før de overga seg.
Den amerikanske bomben var blitt utviklet
under så strengt hemmelighold at den nye presidenten
aldri hadde hørt om prosjektet før han ble innsatt.
Men så snart han ble fortalt om den,
godkjente Truman bruk av bomben så snart den var klar.
Kl. 08.15 på morgenen, den 6. august, 1945,
rullet bomben ut gjennom bombeluka
på Enola Gay.
Førtitre sekunder senere,
9,5 kilometer ned
men fremdeles høyt over byen Hiroshima
detonerte den, og endret verden for alltid.
Med én enkelt bombe ble 40 000 menn, kvinner og barn
tilintetgjort på et øyeblikk.
Enda 100 000 døde i løpet av få dager, på grunn av forbrenninger og stråling.
Og enda hundre tusen ville dø
av stråleskader i løpet av de neste fem årene.
Mer enn et halvt århundre senere,
ville Hiroshimas innbyggere fremdeles dø
av bombens forsinkede bivirkninger.
Til tross for ødeleggelsene,
ville japanerne fremdeles ikke godta de alliertes vilkår for overgivelse.
Så på den 8. august
erklærte Russland krig mot Japan.
Øyene risikerte nå invasjon fra to fronter.
Russere Erklærer Krig Mot Japanere; Atombombe Ødelegger Nesten Hele Hiroshima
Kl. 11.02 den påfølgende morgenen
slapp et amerikansk fly en atombombe nr. 2
på byen Nagasaki.
Rundt 40 000 flere sivile døde momentant.
Amerikanerne hadde ikke flere slike bomber
og var ikke i stand til å produsere en ny på flere måneder.
Men det kunne ikke japanerne vite.
I Tokyo var det øverste råd for krigsavgjørelser
fremdeles splittet mellom de som var fast bestemt på å kjempe videre
og de som endelig var villig til å gi seg.
Den kvelden tok de seks rådsmedlemmene
kontakt med keiseren,
som løste stillstanden.
Japan skulle overgi seg.
Alt var klart for å gå i land i Japan.
Så da atombomben ble sluppet
og det endte så kjapt, var vi overrasket
men glade.
Våre gutter ville komme hjem!
Det var ikke flere av de som ville bli drept.
Du kan aldri overbevise noen i min generasjon
om at atombomben ikke var det beste
de hadde kommet på, fordi vi vil trosse deg.
Det var bare endelig slutten på den fæle krigen.
Jeg hadde veldig blandede følelser om det.
At atombomben...
...kunne ble sprengt på mennesker
med like rødt blod som meg,
med hud som får blemmer like raskt som min...
...var noe jeg håpet vi kunne unngått.
Det er selvfølgelig matematiske odds
at ved å drepe rundt...
...en kvart million japanere,
har vi kanskje reddet en halv million amerikanske liv.
Matematisk er det en god ting.
Men det er vanskelig å gi opp noen andres liv.
Etter at Japan ga opp, hadde vaktene i Glenn Fraziers fangeleir
bare gått sin vei.
Han og hans kamerater vandret ut blant en sjokkert sivilbefolkning...
...og tok toget til Tokyo og frihet.
"Vi trodde aldri japanerne ville overgi seg.
Mange nektet å tro det.
Sittende i sjokkert stillhet, mintes vi våre døde.
Så mange døde.
Med unntak av noen få og spredte gledeshyl,
satt overleverne fra avgrunnen huløyde og stille,
mens de prøvde å forstå en verden uten krig."
Eugene Sledge.
JAPANERNE OVERGIR SEG
SEIER! JAPANERNE OVERGIR SEG
V-J-dagen var jeg i San Francisco,
og det tok bare helt av!
Det kom folk ut alle steder, ut av hvert vindu, ut av hver dør.
De kom ut av kloakken.
Du kunne beføle noen på gata...
...og ingen ville si noen ting.
Vel, faren min var så begeistret at han løp inn på rommet
og han hentet pistolen fra 1. verdenskrig og han fylte den
og vi gikk ut av hoveddøra,
og hvis du graver rundt den rododendronbusken,
vet jeg at kulene fremdeles er der.
Han skjøt seks runder inn i rododendronbusken,
tok pistolen inn i huset igjen
og sa til broren min og jeg: "Kom igjen, dere,"
og "Vi drar ned til sentrum." Plasserte mor i bilen
og kjørte ned til statuen av admiral Semmes.
Og pappa kjørte rundt den tre eller fire ganger mens han tutet.
Så innen vi dro derfra,
klatret folk opp på admiral Semmes-statuen
og feiringen hadde begynt.
Men jeg har alltid sagt at pappa startet feiringen av V-J-dagen.
KRIGEN OVER! EKSTRA
I Waterbury i Connecticut
avisgutter som solgte en spesiell "Krigen er over"-utgave
av Waterbury American, var på gata
innen 60 sekunder etter presidentens formelle kunngjøring.
Hver brannstasjonsirene og fabrikkfløyte i byen begynte å blåse.
Vi kjente ikke engang folkene. Vi klemte og kysset dem.
Vi visste ikke hvem de var og de visste ikke hvem vi var.
Det var bare en gledens tid.
Det var en lykkelig tid for vi tenkte:
"Vel, nå kommer alle guttene våre hjem."
Den kvelden ble det holdt spesielle gudstjenester i hver kirke og synagoge.
Som et tegn på dypsindig takknemlighet for de gode nyhetene,
klatret noen italiensk-amerikanske kvinner opp bakken
til Our Lady of Mount Carmel-kirken på knærne.
Det var en gledens tid for mange folk.
Det var en gledens tid for oss også, å vite at krigen var over...
...for de andre guttene der.
Men det var ikke så bra for oss
siden vi visste at broren min ikke kom hjem.
Menig Babe Ciarlo fra Waterbury hadde blitt drept i Italia
under slaget om Anzio sent i mai, 1944.
Moren hans hadde nektet å tro det,
studerte avisbilder i håp om å få et glimt av ham,
insisterte at militæret hadde gjort en feil,
at hennes sønn ville komme hjem til henne på en eller annen måte.
Til slutt, lenge etter krigen, gjorde han det.
Jeg tror den verste dagen var da de kom tilbake med ham.
Og vi dro ned til togstasjonen
og da de tok ham av toget og alle sammen var der,
alle dro til kirkegården, da de ga moren min flagget...
Hjem
Vi seilte under Golden Gate-broen
og inn til San Francisco-bukta...
...og idet vi nærmer oss kaien,
blir jeg litt rørt,
der var det amerikanske flagget...
...som vaiet høyt i brisen over amerikansk jord,
og det var det mest tilfredsstillende,
fordi vi trodde aldri vi ville komme tilbake.
Og det var en haug med krigsfanger der.
Og vi stod der,
kunne ikke engang se noe, med tårer i øynene.
Og i det vi la til kai, var jeg én av... Jeg var andremann av skipet.
Og jeg kom meg ned på bakken, jeg kysset bakken.
Og hver eneste av krigsfangene som var på skipet
kom av landgangen og kysset bakken.
Og vårt publikum der ute bare klappet i hendene hver gang
og ønsket oss velkommen hjem.
Og det var verdens beste følelse.
Glenn Fraziers familie, hjemme i Fort Deposit i Alabama,
hadde offisielt blitt informert om at han hadde dødd
på Filippinene.
Vi ble fortalt at vi kunne ta en telefon hjem
på regjeringens regning.
Så jeg ringte hjem.
Og telefonen ble besvart av moren min.
Jeg fortalte henne hvem det var,
og jeg visste ingenting om alle disse...
...brevene
og fyren som kom der og fortalte dem at jeg var død.
Så hun svarte telefonen
og så besvimte hun, og telefonen ble stum.
Og så søsteren hennes, som var på besøk,
og hun besvimte da jeg fortalte hvem det var.
Og så min eldste søster kom til telefonen og hun besvimte.
Så var det en lang pause og faren min tok telefonen.
Han sa: "Hvem i all verden er dette?"
Så jeg fortalte ham, hjemme brukte jeg mellomnavnet mitt,
det var Dowling. Jeg sa: "Dette er Dowling."
Og han sa: "Vel", sa han, "Jeg visste du ikke var død."
Men han sa: "Ser ut som jeg har en haug med døde damer her."
Han sa: "Jeg må få dem opp fra gulvet."
Så han sa: "Bare vent der.
Ikke forsvinn. Jeg er øyeblikk tilbake."
Så han henter en mugge med vann,
og han heller litt vann på dem.
Kom tilbake og sa:
"Jeg tror de våkner. Øynene beveger seg.
Noen beveger seg litt."
Han sa: "De kan snart snakke med deg."
Og så visste de at jeg var i San Francisco.
På høsten i 1945
var det 750 000 tjenestepersonell
som returnerte til sivilt liv hver måned.
VELKOMMEN HJEM GODT GJORT
Når du kommer hjem er det virkelig en anledning.
Jeg visste ikke helt hvordan jeg skulle reagere på det...
...fordi du har sett mye
som du aldri trodde du ville se.
Men uansett, annet enn...
Jeg glemmer aldri at moren min ville se.
For eksempel satt jeg der med skoene mine på.
Og hun ville se at jeg hadde alle lemmene mine og alt.
At jeg fremdeles hadde føttene mine.
Og, ja, hun ble hos meg en lang stund
til jeg hadde vist henne at jeg hadde alle delene av meg.
Uansett hvor flott, uansett hvor lite,
uansett hvor middelmådig, uansett hvor fantastisk,
uansett fakta, har hjem en unik kvalitet
som ikke kan bli overgått.
Hjem er den ultimate verdien som mennesker ærer.
Krigen hadde reddet Waterbury i Connecticut,
og dens industrier som hadde gitt den tilnavnet "Messingbyen".
Og først returnerte arbeiderne
til å lage skruer, vaskemaskiner og knapper,
dusjhoder og vekkeklokker,
lekefly, leppestiftholdere
og cocktail-shakere som de hadde laget før Pearl Harbor.
Men årene gikk og messingindustrien fikk nedgang.
Det hadde Messingbyen også.
Ray Leopold kom hjem en stund, så flyttet av han vekk,
startet forretning
og ble etter hvert pengeinnsamler for veldedighet.
Jeg traff på en ung mann som var broren til en ung mann
jeg hadde kjent ganske godt.
Han sa: "Hvilket lag var du med, Ray?"
Og jeg fortalte han at jeg var med 28. infanteri.
"Er det sant?" Han sa: "Broren min var på det laget."
Og jeg sa: "Hvor er broren din? Han sa: "Han klarte seg ikke.
Han er død.
Han ble drept i kamp."
Og så snudde han seg, og sier:
"Du var med 28. også, og du er hjemme og han er ikke det."
Han klarte ikke å komme over tanken
at noen så kjær for ham som hans bror ikke klarte seg...
...og noen som er mer eller mindre
en ubetydelig tredje person klarte seg.
Det finnes offer i krig
som aldri dukker opp som offer.
Det er interne offer.
Alle forandret seg.
Vi dro ut som en gjeng med unger.
Kriger blir utkjempet av unger.
Og vi kom tilbake...
...så like ut, men inni var vi så forskjellige.
De syntes bare vi var rare, antar jeg.
"Hva har skjedd med Quent? Hva er galt?"
Og jeg tenkte: "Ingen vet, ingen forstår",
og jeg er ikke god nok med ord til å klare å fortelle dem.
Quentin og Jackie Aanenson returnerte ikke til farens gård sør for Luverne.
Han dro til Louisiana State-universitetet i stedet,
og gikk etter hvert inn i forsikringsbransjen.
"Luverne i Minnesota.
25. oktober, 1945.
En gutt som var en av de "'levende døde'
hadde kommet hjem, veldig i live
og boblet over av livsglede.
Når man ser på sersjant Frank Lane med sine 72 kg,
kunne man aldri forstå
at han var én av de avmagrede, torturerte sjelene
som overlevde ved et mirakel,
grusomheten av 'dødsmarsjen' på Bataan.
Og på en måte er det å returnere til USA og til Luverne
omtrent som å reise seg fra de døde
fordi han måtte gjøre seg kjent med så mange ting
som hadde skjedd i denne verden i forandring
Han hadde mye å lære
fordi nesten fire hele år av livet hans var borte...
Fire år der han forsvant
ned i et svart hull av stillhet,
der han ikke visste noe om det som foregikk i verden
med unntak av at det var en fæl kamp bare å klare å overleve."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Mer enn 1 000 innbyggere i Rock County i Minnesota
tjenestegjorde i uniform under krigen.
Trettito av dem mistet livet.
Navnene på alle de som tjenestegjorde ble malt
på en minneplate i tre foran rådhuset i Luverne.
Ettersom årene gikk, slet Minnesota-vintrene bort navnene.
Ett år ble monumentet tatt ned for å bli malt på ny og reparert.
På en eller annen måte forsvant det.
Vårt håp var at vi skulle ha et nytt liv,
og jeg husker vi kom kjørende den dagen da vi kjørte gjennom til ranchen.
Og det var som å være i Alice i eventyrland.
Det var helt fantastisk.
Sascha Weinzheimer og familien hennes,
som nesten ble sultet til døde som japanernes fanger i Manila,
slo seg ned på den avdøde bestefarens gård i Sacramento-dalen.
Det var som et slags kultursjokk å komme tilbake,
fordi kroppen er her, men hodet er ikke det.
Og det å takle idiotien
til noen av amerikanerne som har bodd her.
De kunne gå inn i et rom
og si: "Fortell oss om opplevelsen din."
Og så umiddelbart ville de si:
"Vi hadde disse kupongene
som måtte rasjoneres,
og så kunne vi ikke dra hit på grunn av bensinen."
Så vi bare unngikk alt.
Og når folk pratet til oss om opplevelsen vår,
bare tidde vi,
for de ville ikke høre det uansett.
Sacramentos endring i krigstiden
fra delstatens småby-hovedstad til storby, viste seg å bli permanent.
Delstatsmyndighetene vokste også.
Det samme gjorte militærbasene i utkanten av Sacramento
ettersom verdenkrigen etter hvert ble avløst av den kalde krigen.
Blant de som returnerte hjem til Sacramento
var tusenvis av japansk-amerikanere nylig frigjort fra leirene i innlandet
der vi hadde blitt fengslet uten noen annen grunn enn anene sine.
De strevde med å få tilbake eiendommene og gjenoppbygge livene sine.
Mennene i 100. 442. kamplaget kom også hjem.
Robert Kashiwagi, som ble såret fire ganger i Italia og Frankrike,
fikk jobb hos California Highway Department.
Da jeg dukket opp i butikken,
var det en fyr fra gulvet som gikk til formannen,
han sa: "Hei, hør her,
hvis den japsen skal jobbe her, da slutter jeg."
Og formannen fortalte meg det.
Og jeg sier: "Vel, jeg bestod prøven...
...og jeg tjenestegjorde i utlandet og jeg tror jeg gjorde
det som var forventet av meg, så jeg holder min stilling
og jeg blir her, greit?" Og det gjorde jeg.
Og så, siden jeg ble, sluttet han.
Og så begynte alt å bli litt bedre
ettersom tiden gikk, og det ble lettere for meg.
Så jeg kunne arbeide i 32 år og så pensjonere meg.
"Togturen hjem var nostalgisk for meg.
Jeg var en stolt amerikaner, selvfølgelig,
men jeg var også en sørstatsgutt med veldig hjemlengsel.
Konduktøren gikk gjennom vogna
og ropte: 'Neste stopp, Mobile'
Kompisene mine ropte: 'Det er deg, Sledgehammer.'
Det gikk frysninger gjennom meg.
Det var utallige ganger det så ut som
at jeg ikke ville leve i neste øyeblikk,
eller å overleve alt.
Og nå var vi her, rullende inn mot L & N-stasjonen."
Da Eugene kom tilbake fra krigen,
kom han direkte hit for å se oss.
Jeg husker ham godt,
der han kom inn med uniformen og alle sløyfene og alt.
Og jeg tenkte, jøss, du er virkelig kjekk!
Jeg husker at jeg tenkte det, at han var blitt så voksen.
Han var ikke lenger den lille unge vennen til lillebroren min Sidney.
Jeg hadde plutselig selskap av disse to mennene,
og jeg hadde den følelsen for begge to,
det var skrevet i ansiktene deres.
Ansiktene deres var forandret.
De så ikke lenger ut som gutter.
De så ut som menn, hvilket de var.
Krigen hadde gjort Mobile om til en oppsvingsby.
Men innen Eugene Sledge kom hjem,
hadde rundt 40 000 forsvarsjobber allerede forsvunnet.
Noen arbeidere dro fra byen til småbyene
de bodde i da krigen startet.
Andre flyttet nordover og vestover til større byer i søken etter arbeid.
Svarte veteraner, som hadde kjempet for friheten i utlandet,
befant seg i møte med samme raseskillet de hadde reist fra.
FARGEDE
KUN HVITE
Det var avskyelig og vemmelig
når du fant ut at utbyttet av seieren ikke var ditt.
Jeg likte aldri å arbeide på kvelden.
Og politibetjenten ville stoppe deg og si:
"Hei, gutt, hvor skal du?"
Og du kom bort for å svare ham.
"Du har på hatten din."
"Ta av hatten når du snakker til en hvit mann."
Og den type ting...
Og jeg arbeidet hele natten omtrent, på jernbanen.
Og jeg hadde ikke bil, så jeg gikk hjem.
Jeg gråt hele veien hjem.
Det gjorde vondt.
John Gray dro etter hvert til høgskole og ble lærer
og så en veldig godt likt rektor og leder i lokalsamfunnet
i 50 år i Mobile.
Katharine Phillips var i kort tid flyvertinne
og giftet seg med en tidligere marinepilot.
Hennes yngre bror Sid,
som hadde opplevd forferdelige lidelser
mens han tjenestegjorde med 1. marinedivisjon
og sverget på å finne en måte å gjøre noe med det,
dro til medisinsk fakultet og ble lege.
Men det var én person han ikke kunne gjøre noe for.
Min venn Eugene var nok
den beste vennen jeg har hatt i hele mitt liv,
men han klarte ikke å riste av seg krigen.
Han klarte ikke å glemme det. Det virket som det hjemsøkte ham.
"Men jeg vandrer på gatene i Mobile,
virker det sivile livet så merkelig.
Folk skynder seg avgårde på grunn av tilsynelatende ubetydelig ting.
Få virket som de forstod hvor heldige de var som var frie
og uberørte av krigens skrekk.
For dem var alle veteraner like,
uansett om han hadde overlevd det farligste slaget
eller om han hadde skrevet på skrivemaskin i uniform."
Eugene Sledge hadde vært en entusiastisk jeger før krigen.
Nå fant han at han ikke hadde hjerte til det.
I kamp hadde han følt den samme frykten som målskivene hans
når han skjøt på dem, han sa
at han ikke orket at de ikke kunne skyte tilbake.
Han var plaget av mareritt.
Han ble siviløkonom gjennom militærutdannelse,
prøvde seg i forsikringsbransjen og sluttet,
og ble etter hvert biolog og lærer.
"Vitenskap var min redning", husket han.
"Det hjalp å holde i sjakk tilbakeblikkene fra Peleliu og Okinawa."
"Nært, konstant studie av naturen", sa konen hans,
"holdt ham fra å miste forstanden."
Men krigen forble hos ham likevel.
Han hadde fremdeles de tynne papirarkene
der han hadde skrevet dagbok i Stillehavet,
og til slutt, etter press fra konen sin,
gjorde han dem om til kampmemoarer som han kalte
With the Old Breed.
Han beskrev grusomhetene han hadde taklet
og kunne endelig begynne å legge dem bak seg.
Eugene Sledge døde i 2001.
"Til tusenåret kommer
og land slutter å gjøre andre til slaver,
er det nødvendig å akseptere ens ansvar for,
og å være villig til å ofre for,
ens land, som mine kamerater gjorde.
Krig er brutal, forsmedelig og grusomt bortkastet.
Kamp etterlater uutslettelige inntrykk på de som blir tvunget til å tåle det.
De eneste gjenstående faktorene var mine kameraters utrolige tapperhet
og deres hengivenhet for hverandre."
Eugene Sledge.
Min hjemby ønsket meg velkommen som en helt.
Kunne ikke bedt om at noen var snillere med deg.
Men lite visste du hva som lå foran deg.
Og det visste jeg heller før det begynte å skje med meg.
Glenn Frazier og broren hans, O'Vaughn,
som hadde tjenestegjort med hæren i Nord-Afrika og Italia,
kom tilfeldigvis hjem til Fort Deposit i Alabama på samme dag.
Moren, erindrer Frazier, virket "forvirret" over å få begge to tilbake,
men hun husket å gi dem
den vesle haugen med julegaver hun hadde kjøpt og pakket inn,
men som hun ikke kunne sende dem under krigen.
Da guttene gikk ut på gata,
ble de overfalt av venner og naboer
som var glade for å ha dem hjemme.
Før Frazier meldte seg inn i hæren i 1941,
hadde han innrømmet til en klassevenninne på videregående
at han elsket henne.
Hun hadde ventet tålmodig på ham i mer enn tre år,
til hæren hadde formelt fortalt familien at Glenn var død.
Frazier spurte nå ivrig etter henne.
Håpet om at han og hun en dag skulle gifte seg
hadde hjulpet å holde ut i fangenskap.
"Jeg hater å måtte si det", sa en venn til ham,
"men hun skal gifte seg førstkommende søndag."
Dette natten begynte marerittene.
Det var som det virkelig skjedde igjen. Det var bare så ekte.
Det hindret meg fra å sove.
Det kom til et punkt der jeg ikke engang ville i seng.
Nervene mine plaget meg.
Kunne ikke si det til noen.
Kunne ikke fortelle...
Den gangen, om du gikk til psykiater,
det hadde ikke noe å si om det var militært eller ikke,
ingen ville gi deg jobb.
Psykiatere som arbeidet for veteransadministrasjonen
var ikke store hjelpen.
"Bare oppfør deg normalt, så føler du deg normal", sa de.
Frazier giftet seg etter hvert og fikk to barn,
og drev sitt eget transportbyrå.
Men krigen ville ikke forsvinne.
Jeg hatet japanerne så sterkt som noen kunne hate noen så lenge.
Og mitt hat var dypt.
Jeg tror jeg fikk rettferdighet i hatet jeg hadde.
Men det kom til et punkt da det ikke gjorde det,
det påvirket ikke dem. De visste ikke at jeg fantes.
De var der borte og koste seg
og fikk orden på tingene sine, på landet sitt.
Og over her er jeg, som hater og hater
og har mareritt og alt.
Og... jeg måtte bli kvitt det.
Jeg måtte riste det av med
siden det hold på å ødelegge meg.
Og jeg ba og med prestens hjelp,
kom jeg til et punkt der jeg våknet opp en morgen
og jeg følte meg litt mer uthvilt.
Men krigen min varte faktisk i enda 30 år.
Å glemme krigen ville være, ikke bare umulig, men også umoralsk.
Det er ikke ofte det plager meg, unntatt når jeg snakker om det,
og det gjør jeg faktisk sjelden.
Det er bare noe, det går aldri bort.
Det er noe du må takle på samme måte som selve krigen.
Det er ikke noe alternativ. Du kan ikke viske ut minnene.
Du kan ikke viske ut det du føle på den tiden,
eller det du visste at andre følte.
Det er bare en del hele ditt liv.
Og jeg antar at det er litt bra også.
For alle amerikanerne som opplevde denne grusomme konflikten,
for alle de med fedre, sønner og brødre som gikk tapt eller ble lemlestet,
samt for de som eneste kontakten med kamp
var å lytte til radioen og lese lokalavisen,
den forblir den dag i dag, ganske enkelt: "krigen".
De unge mennene som kom hjem fra krigen var mine naboer
mens jeg var en ung, gift kvinne,
og de levde krigen.
De giftet seg, de stiftet hjem.
Alle sammen bodde i et vidunderlig lite nabolag
der hjemmene ble bygget til soldatene.
Og hver kveld etter at vi hadde lagt barna,
samlet vi oss og guttene utvekslet historier.
Det var en flott måte å underholde oss selv.
Gutten i nabohuset hadde vært med Patton på tvers av Europa.
Gutten over gata gikk inn på D-dagen pluss fire,
klamret seg til et maskingevær på et halvbeltekjøretøy,
og han sa han var 6,5 km inn i landet
før han klarte å løsne fingrene fra kjøretøyet.
Han var livredd.
Gutten som Catty fant seg, hadde vært feltlege
og hadde overlevd kamper i Europa.
Og vi bare satt og lyttet, vi konene.
Vi lærte mer om våre menn og hva de gjorde
ved å lytte til dem når de utvekslet historier.
Men jeg forstår, nå som jeg er blitt eldre,
at det var helende for dem.
Krigens dynamikk er så intens,
krigens drama er så absolutt,
emosjonelt fengslende,
at det er vanskelig å fortsette med et normalt liv
uten å føle at noen mangler.
Jeg har hatt et vidunderlig liv.
Jeg har en familie som er ideell,
og jeg har kost meg i livet.
Men jeg finner at det er tider
da jeg blir trukket tilbake inn i dragsuget.
Intensiteten i den opplevelsen
var så overveldende og nesten fryktinngytende,
at du klarer ikke helt å slippe taket.
"Luverne i Minnesota.
Hele uka lang, med "Glade jul" surrende i hodet,
har jeg famlet rundt etter en julehistorie.
På en eller annen måte, smatt historien alltid unna.
Mange tjenestemenn har vært innom.
De fortalte oss hvor de tilbrakte forrige jul i utlandet.
Men du trengte ikke å skrive en historie om dem.
Historien om deres lykke, om å være hjemme,
var skrevet over ansiktene for verden å se.
Og kommer øyeblikket da det er vår tur
å sende våre julehilsener til hver og en av dere.
Må julens glede, og en stor del av dets fred og skjønnhet,
være med dere alle,
hver eneste dag i det nye året som kommer."
Al McIntosh, Rock County Star-Herald.
Ett tusen veteraner fra krigen dør hver dag.
Denne filmen er dedikert til alle de som kjempet og vant
den nødvendige krigen på våre vegne.
Tekst: Kjersti Friestad